VALETAJATE LOSS
Filmi muusika on ansamblitelt APELSIN ja KUKERPILLID
See lugu juhtus minuga, kui ma olin veel poisike.
Hommikul, nagu tavaliselt, ei tahtnud ma tõusta.
Nii ma siis ütlesin, et alles magan.
"Ausõna, magan." Aga ema millegipärast ei jäänud uskuma
ja mul tuli ikkagi tõusta.
Ema küsis: "Miks sa selle katki tegid?" "Ise läks," ütlen ma. "Ausõna."
Jälle ta ei uskunud. Ma isegi solvusin ta peale.
Muidugi ma valetasin. Noh ma valetasin mõnikord.
Kuid siis mulle ei tundunud, et see on halb.
Igal hommikul oli vaja korrastada voodi,
pesta ennast, pesta hambaid, ikka jälle ja jälle!
Aga ema ühtvalu: "Kas hambaid pesid?" Ja mina: "Pesen, pesen."
"Aga kõrvad?" - "Pesen, pesen."
"Mida sa seal nii kaua teed?"
"Kuidas sa ei mõista? Hammaste pesemine, see võtab tohutu aja.
Ja siis on veel käsi vaja pesta ja nägu ja kaela!
Ja ma tahan veel jalad ka ära pesta."
"Ma tahtsin jalgu pesta, ausõna."
Hommikuks tegi ema tihti putru.
Ah, kuidas ma praegu seda sööksin! Aga siis ei võinud ma seda kannatadagi.
Seepärast ma valetasin jälle. Ütlesin, et sõin ja jooksin välja.
Loomulikult olin lubanud, et õuest sammugi välja ei lähe.
Ja nii see kõik algaski.
Järsku peatas mind keegi kentsakais rõivais tundmatu
ja kõnetas mind nimepidi. Mina küsin: "Kuidas te mu nime teate?"
"Oo, ma tean sinu kohta kõike,
ainult, kui aus olla, ei tea ma, kus sa oma püksid lõhki rebisid?"
Ja siis hakkasin ma kohe luiskama, nii kuis jaksasin.
Et püksid tõmbas mul keegi poisike katki ja et ma lähen suhkrut tooma, kuhu ema mind saatis.
Ja nagu ikka, lisasin: "Ausõna." Siis pakkus ta, et viib mu poe juurde.
"No vedas mul," mõtlen ma. "Sõidan nagu tõeline prints!"
Kui ometi meie õue poisid seda näeks! Läheksid kadedusest lõhki!
Vaatan, oleme linnast välja sõitnud.
"Kuhu me, onuke, läheme?" küsin.
"Kas sa siis ei tea?" vastab tema. "Suhkrut ostma."
"Kas varsti jõuame pärale?" küsin mina jälle.
Aga tema: "Varsti, ausõna. Sa ei jõua kolmenigi lugeda."
"Üks, kaks, kolm," lugesin ma, kuid me polnud veel pärale jõudnud.
"Mulle tundub," mõtlen ma, "ta petab mind."
"Kuhu me jõudsime?" küsin mina.
"Poodi suhkru järele," vastab tema.
"Aga mulle pole suhkrut vaja," ütlen. "Ma valetasin teile."
Ja tema: "Ka mina valetasin. Tere tulemast kuninga lossi."
"Oodake siin!" ütles ta ja ise kadus.
"Küll on imelik loss," mõtlesin ma, kui võõras uuesti ilmus.
"Ei, ei!" ütleb ta. "Sellise väljanägemisega ei kõlba minna kuninga vastuvõtule.
Püksid lõhkised, varrukas määrdunud. Nii on hoopis teine asi!"
"Ah-haa!" ühmas kuningas. "Veel üks aus inimene astus sisse."
"Muidugi aus!" ma lausa solvusin. "Misasja? Ma ei valeta kunagi."
Aga nemad: "Hi-hi- hi!"
"Me räägime ka kogu aeg ainult tõtt. Mitte sõnakestki ei valeta.
Kuidas sulle meie kristallist lühter meeldib?"
"Küll ikka valetate," ütlen ma. "Need on ju tavalised õhupallid."
"Tead, miks sulle tundub, et me valetame? Sellepärast, et sul pole ühte kõrva."
Mina katsun - mõlemad on alles.
Aga nemad: "Hi-hi-hi!" Petsid.
"Üldse," mõtlen, "miks narride peale solvuda?"
Ja ei solvunudki.
Siis ütleb kuningas mulle: "Puhake pikast teest pehmel diivanil."
Ma võtsin hoogu ja puhh! Ja nemad jälle vastikult: "Hi-hi-hi!"
"Kõik," mõtlesin ma. "Kõik! Kui veel midagi..."
Ja järsku: "Tema kõrgus, Kuningas Viimane, pakub teile teie aususe eest jäätist."
Jäätis!
Loomulikult olin ma selle nimel valmis kõike andestama.
Kõik: "Ha-ha-ha!" Aga see teeb näo, nagu ei märkaks midagi.
Mind oli see ära tüüdanud ja küsisin: "Millal te mind tagasi viite?"
"Aga sina," ütleb ta, "tee kukerpalli ja oled kohe kodus.
Ausõna, see on ju võluloss."
Siis teatas tema kõrgus, Kuningas Viimane: "Meile tulevad täna külalised kaugelt maalt.
On vaja korraldada pidulik vastuvõtt ja näidata neile meie suurepärast lossi."
Kas nad ei näe mitte midagi?
"On alles totud," mõtlesin ma. Aga kuningas: "Ja-jaa, kogu ilmas pole sellist ebatavalist
luksuslikku lossi ja sellist tagasihoidlikku, õiglast ja ausat kuningat kui mina.
Kallid külalised, kas sooviksite puhata pikast teest pehmetel diivanitel?"
Seda pettust ei suutnud ma enam välja kannatada:
"Ärge istuge nendele diivanitele. Kui istute, lähevad need lõhki ja te kukute.
Siin pole miski tõeline, isegi jäätis mitte.
See on luiskajate, valetajate ja petiste loss.
Väga palun teid, viige mind koju! Ma ei taha enam siia jääda."
Mulle öeldi: "See ongi sinu kodu."
Ma tervitasin juhti ja palusin mind koju viia.
Ta vaatas mind pealaest jalatallani.
"Ah, see! See on meie koolivorm," valetasin ma.
Juht ei vastanud midagi ja sõitis minema.
Aga mina jäin mõttesse. Jah! Ja siis sain ma kõigest aru.
Ja teate! Sellest hetkest alates ei valeta ma enam mitte kunagi! Ausõna!
Jutustas Pastella